Da vi ble født, fikk vi alle et navn.
Et løfte om hvem vi er og alt vi kan bli.
Jeg heter Emma. Jeg ble født med en hensikt.
Jeg heter Hannah. Jeg ble født uten noen hensikt.
Mor ønsket bare at jeg skulle overleve.
- Å leve. - Å lære.
Moren min ønsket kun at mitt sinn skulle overgå hennes.
Observasjon, hypotese, konklusjon.
Slik at jeg kunne hjelpe henne å oppfylle løftet hennes.
Jeg vokste opp i naturen under stjerner og horisonter.
Skjønnheten i en død verden.
Jeg vokste opp bak et vindu og så ut på de levendes verden.
Oppdratt av eldste og lærere istedenfor en mor.
I et utrolig søsterskap som lærte meg alt.
Styrke istedenfor medfølelse.
De lærte meg naturvitenskap, så jeg en dag kan bryte tiden.
Vi hedrer tiden med tålmodighet.
Da jeg ble eldre, infiltrerte jeg andres liv. Store tenkere.
Moren min. Trass i geniet hennes, forgiftet forskningen hennes alt.
Hun bygde en maskin for å ødelegge den naturlige verden.
Jeg skulle bare ferdigstille Titan, slik at hun kunne få den røde skogen.
Slik at hun kunne stoppe en gal kvinne hun kaller for Vitnet.
Nå som jeg er ferdigutdannet, kommer slutten.
Er du klar for å fortjene plassen din og fullføre Titans hensikt?
Ja.
- Iverksett fragmentering... - Uansett hvor hardt vi kjemper...
...så kan ikke Vitnet stanses.
Jeg er klar til å fullføre Titan.
Mamma har invitert meg hjem.
Mor har sendt meg bort. Jeg er ikke klar...
- Jeg er klar for et liv i visshet. - ...for et liv i uvisshet.
Det er det jeg ble skapt for. Å være en datter.
- Å være en datter. - Å være en datter.
For mor.
- Katarina. - Olivia. Du ser... bra ut.
Jeg har sett det før. Nevrologisk nedbrytning av tidsstråling.
- Du dør. - Og du har alltid vært Vitnet.
I siste instans kommer du til å drepe oss begge to.
Er det sånn du gjør det? Ser?
Kobler opp bevisstheten mot tidsstrømmen? Da er du desperat.
Ingenting måler seg med ekte vare.
Vet du at primærer og seere har bygd et våpen som kan tilintetgjøre deg?
- De kaller deg for "demonen". - Hvor er det?
Når er det?
Og du kaller deg selv for Vitnet.
Det var en tabbe å hente meg hit.
Du tok noen som det ikke går an å ta mer fra.
Kanskje det ikke fins noe mer jeg kan ta fra kroppen din.
Men herfra, Katarina...
...kan jeg ta alt.
- Det er en sprø plan! - Det må skje.
Elliot ga oss Titans signatur. Vi reiser dit og henter Jones.
Titan er enormt! Hvem vet hvor hun holdes?
- Maskinen har ikke sånn presisjon. - Fiks fragmentvesten, da.
Jeg jobber så fort jeg kan. Athans vest ble ødelagt.
Det er stillstand. Vi kan ikke reise til 1491 uten noe ledesignal.
Uten noe anker å hekte seg fast i.
- Hva skal vi gjøre, da? - Stole på henne.
Vi stoler på Jones.
- Hva er galt? - Det var her de holdt meg fanget.
Bakveggen er varmest. Tenk på noe du hater, så holder du ut.
Hvis jeg skal dø, Mr. Deacon, så tenker jeg på noe jeg elsker.
Hvor lenge skal jeg være borte?
Lenge nok til å forstå og erfare alt som utgjør et liv.
- Ikke be meg om dette. Ikke nå. - Hannah...
Denne konvolutten inneholder ingen direktiver.
Det er et frivillig oppdrag og kan bare åpnes på en spesiell dag.
Bare når du virkelig har innsett hva jeg ber deg om å kjempe for.
Jeg kan ikke forlate deg slik.
Vær så snill, Hannah. Du må.
- Er Titan ferdig ennå? - Nesten.
Tårnene skulle opprinnelig transportere, ikke transponere.
Beregningene tar tid. Vi kan utføre en test snart.
- Hva synes du om framtiden? - Nettene er mørkere enn forventet.
- Stillere. - Uten distraksjoner.
Kanskje boksen din var for stor.
Nei, slett ikke. Jeg var takknemlig for den.
- Du ble skapt til å tenke, ikke føle. - Selvfølgelig.
Fullfør det.
Jeg håper du er uthvilt. Du vil trenge all styrken din.
Jeg har funnet nye måter å reise på, for å se bortenfor tidens grenser.
Lenger og kraftigere enn primærer.
Jeg har bevitnet, men ikke alt.
Resten skal jeg ta fra sinnet ditt.
Nå... Hvor er våpenet?
Imponerende. Sinnet ditt er en labyrint, men jeg skal finne fram.
Ikke vær så sikker på det.
- Hva gjør du her? - Er ikke det åpenbart?
Har dr. Adler reparert vesten? Hvordan?
- Spør ham når vi er hjemme. - Det var dumt av deg å komme.
Ikke risiker livet for en døende kvinne.
Trodde du at vi ville forlate deg? Du får ikke falle på sverdet.
Vi kan ikke forlate Deacon igjen. Hans innsats her har vært avgjørende.
Vi har ikke tid. Deacon er utrolig hardfør.
Han kan ta vare på seg selv.
- Går det bra? - De vanlige symptomene.
Skjelvende hender og tåkete syn.
Men nå også et merkelig bortfall av...
...tid.
De nevrologiske symptomene forverres. Hva opplevde du på Titan?
Hun prøvde å komme seg inn i hodet mitt, på samme måte som med deg.
Hun fikk meg til å se ting og ødelegge maskinen. Sam...
- Sa du noe om oppdraget? - Og klokken?
Nei, dere hentet meg før jeg rakk å gjøre det.
Klatre opp trappen, ring i klokken.
Vi har klokken og må finne trappen.
Det ville vært lettere om vi visste hva slags våpen primærene har bygd.
Historien er frustrerende lite spesifikk.
"Det var en gang en slange som alltid reiste framover, aldri bakover."
"Inntil den en dag møtte en demon."
"Demonen gjorde slangen gal og fikk den til å spise halen sin."
"Slangen var blind, men seerne kunne se slangens sanne vei."
"Så de skapte et våpen for å tilintetgjøre demonen."
- Hvorfor en demon? - Passende navn på motstanderen vår.
Olivia har blitt noe annet, noe mye mindre menneskelig.
Mor?
Hannah? Hva gjør du...? Jeg sendte deg av gårde.
Jeg kom tilbake for å hjelpe deg med å finne våpenet.
Det er vel det døtre gjør? Tjener mødrene sine?
"De gjemte våpenet i slangens hi, der den ventet på galskapens ende."
"Men den tok aldri slutt."
"Seerne oppdaget at våpenet kunne bare brukes av demonen."
"Så slangen ble forbannet til å gå i galskapens sirkler for evig."
Godt forsøk.
- Hvor skal du? - Om du kan komme inn i hodet mitt...
...så kan nok jeg komme meg inn i ditt.
Det må være nifst å miste et så briljant sinn.
Hvis jeg må ofre sinnet og livet for å ta livet ditt...
...så gjør jeg gladelig det.
Kroppen din er kanskje for svak, og sinnet ditt for sterkt, -
- men hva røper du for å beskytte Hannahs sinn og kropp?
Datteren din har alltid vært ditt svakeste punkt.
Det har gått ett år siden jeg dro for å leve i din verden, mor.
Fortiden din.
Her er alt tilgjengelig, men likevel virker alle blinde.
Musikk, film, kunst og hverandre.
En verden full av tomme mennesker.
Dette stedet, denne tiden føles...
...altfor livløs og steril. Ikke hva jeg hadde forestilt meg.
Hjemsøkte korridorer, taktfaste rytmer, altfor mange følelser.
Distraherte av eiendelene sine.
Hengivne til tvangstankene sine.
- De går fortapt i bildespråk. - I minner.
De mister nuet som skjer rundt dem.
Innestengt i en fortid de håper å få gjenoppleve.
- Men på en måte hører jeg hjemme her. - Jeg hører hjemme der.
- Jeg ble født i det. - Jeg ble født for det.
- Jeg er skapt til å gjøre det helt... - ...selv om jeg ikke ser det.
For mor.
Du er visst fortapt i tanker.
For pen for en øl, og for vill for en cocktail.
- Din første whisky? - Det er første gang for mye.
Det er første gang du snakker, så det er jo et framskritt.
Du er ingen småbyjente, men storbylivet er ikke noe for deg.
Du har for mye liv i øynene. Som om du har sett mye.
En soldat, kanskje? Vært borte og finner ikke tilbake?
Ja, noe slikt.
- Jeg heter Bryan. - Hannah.
Hvis primærene har et våpen til fiendene, er det farlig.
Det skal ikke oppdages, bare avverges.
Uten Titan har du ingen våpen å forsvare deg med.
- Mor. Det er ikke ferdig. - Jeg vil se det. Nå.
Sentralspiret må aktiveres samtidig-
- og trekke tidsstrålingen over seg, som i teorien skal legges i lag.
Et paradoks av selve tiden.
Vi må ha tålmodighet, mor.
"Mor?" Jeg har ingen datter!
Bare en bit av meg selv som kan være der jeg ikke kan.
Du ble skapt for å nå store høyder, ikke for å falle fra dem.
Fullfør Titan.
Hent Jones.
- Hei. - Har du noen planer for helgen?
Det er noe jeg burde ha gjort... som jeg bør gjøre.
Noe jeg trodde at jeg bare ville få overstått, men nå...
Jeg tenkte at du og jeg kunne finne på noe.
Mener du...?
- Jeg vet ikke. - Greit, jeg takler avvisning.
Nei... Veldig gjerne.
Hannah.
Selv om dette ikke er virkelig, så kan det likevel være sant.
- Vær så snill, mor... - Olivia.
- Hva du enn har for hensikter... - Du fragmenterte meg igjen og igjen.
Rev meg i stykker og satte meg sammen igjen. Datteren din stoppet deg da.
Hvem skal stoppe meg nå?
Olivia! Nei!
Herregud...
- Hannah! - Katarina...
Hannah! Min kjære...
Hannah!
Datteren min...!
Vær så snill, tilgi meg.
Du kan stoppe dette.
Fortell meg hvor primærene har bygd våpenet.
England... Hertfordshire.
1491... Vær så snill, stopp dette.
Bli ferdig med det.
Forbered Titan for en reise til 1491.
Og finn Emma.
- Hva gjorde hun med deg? - Det jeg fortjente og ønsket.
- Titan reiser. - Det fungerte.
- Hva skjer? - Titan reiser.
Til England... i 1491.
- Hun klarte det. - Jones.
Takket være Elliot James' data, kan Titans signatur være anker.
Med Katarinas lenketelemetri som signal, kan dere dra til 1491.
Er du klar for middelalderen?
Vi reiser til 1491 og finner primærene.
Hva med Jones?
Vi må finne våpenet først. Når er reisen programmert, Adler?
Ikke engst deg for meg. Jones' lenke burde være som et fyrlys i tåken.
- Men vi skyter en kule inn i stormen. - Sikt forsiktig.
Det krever enorm prosessorkraft. Titan har det, men ikke vi.
Vi kan bomme med flere år og mil, om dere så finner vei i tåken.
Ingen kan reise før vi vet hva som venter.
- Bit tennene sammen, Julian! - Jeg kan banke vett i deg!
Så, det er "raskt og billig, to til prisen av én".
- Eller "levende og sammen". - Verre.
- Dere kan klare det, men ikke lenken. - Strandet i middelalderen?
Det fins ingen garanti for at dere noensinne kan reise hjem igjen.
Vi har trodd at andre oppdrag skulle bli vårt siste.
Dette er ikke annerledes.
Jo, det er det. Vi nærmer oss slutten.
Jeg er fortsatt redd for å miste deg.
For å miste oss.
Men hvis vi drar, så gjør vi det sammen.
Prøver å få kontakt.
Dere burde enten be en bønn eller lese om ridderturneringer.
Vær så god, Mr. Cole.
Nei, vent!
Hvis du er... liksom... den utvalgte, -
-så kan ikke du dra først.
Adler har rett. Vi er blinde i tåken.
Jeg har alltid vært seeren din. Fra begynnelsen av.
Det er rollen min. Jeg må sørge for at du havner der du trenger å være.
Så du følger meg denne gangen.
Vi er rett bak deg.
Klatre opp trappen...
Iverksett fragmentering.
Kom igjen...!
Adler?
Adler... Adler!
- Klarte hun seg? - Jeg er ikke sikker.
Det er ikke noe tegn på ankomst.
Innbruddsalarm! Ovenpå.
- Er det plyndrere? - Ikke akkurat.
Idet jeg trodde jeg var ute, så trakk de meg inn igjen.
Dere ser ut som om dere ikke har fattet at det er 2043 ennå.
Men ditt yngre jeg...
Jeg havnet i middelalderen og det var ingen fornøyelse-
- med ridderlighet, festligheter og rivalisering.
- Hva skjer? - Grønt blir rødt. Alt forandres.
- Sirkelen er ikke perfekt lenger. - Finner vi våpenet?
Som jeg alltid har sagt: "Den rette slutten, er den du velger."
- Men du har opplevd det. - Det er et bevegelig mål.
Dere har slutten i sikte, men dere må reise straks.
Jeg har havnet i en skikkelig knipe.
Og 3PO... Gjør meg en tjeneste. Fiks den jævla fragmentvesten.
Ellers er vi døde.
Jeg mistet henne en gang. Nå har jeg mistet henne for evig.
Hannah har det bra, hvor hun enn er. Det du så, var ikke ekte.
Frykten for å tape og minnet om tapet-
- gjør ikke mindre vondt enn selve øyeblikket.
Hvorfor avslørte du det ikke før?
Olivia må føle at hun fortjener det. Den leksen lærte hun meg en gang.
Forskjellen er at jeg lærer av fortiden.
Hun flykter fra den.
Går det bra?
Mr. Deacon?
Med eller uten våpen...
Dagen kommer da dere må innta dette stedet med vold.
Inntil den dagen er over, får ingen av oss gi opp.
Dra hjem, der du hører hjemme.
Finn de andre og avslutt dette!
Hannah er heldig.
Av alle mødre i verden, så fikk hun den beste.
Ha det gøy med Bryan i kveld. Jeg vil høre alle detaljene.
Han kunne ikke engang helle opp vann. Du skal ikke behøve å ha det sånn.
Hvorfor skal man gå ut med en vakker jente, -
- når man likevel må gå hjem for å by på en ordentlig drink?
- Beklager, dette er en privat fest. - Døren er åpen.
- Det kan likevel være stengt. - Jeg har penger. Hell opp en drink.
Ikke tving meg til å ringe politiet.
Hannah!
Det var en gang en slange som bare reiste i én retning.
Inntil den en dag møtte en demon.
"Kjære Hannah. Jeg håper at du har rukket å leve et nytt liv nå,"-
- "og at du ser hva vi kjemper for. Det gode under alt det komplekse."
"Hvis du velger å legge ned våpnene for å elske eller leve,"-
- "så klandrer jeg deg ikke. Hvis vil du kjempe,"-
- "så finnes det en siste puslebit som bare du kan finne."
"Hun heter Marion Woods."
Historien kom fra en kvinne som hette Marion.
Hun var moren min.
"Jeg har funnet henne."
"En tid og et sted."
"Jeg vet hvor hun kommer til å være. Og en ting skal du vite..."
"Hun kan være frelsen vår og nøkkelen til alt."
"Eller hun kan bli vår undergang."
"Kjære Hannah... Dette er det farligste jeg har bedt deg gjøre."
"Finn henne. Hør historien hennes og lær alt du kan."
"Så vender du hjem."
- Kjempefin kjole. - Liker du den?
Du er fantastisk. Jeg heter John.
Jeg heter Marion.
Det var en gang en slange som bare reiste i én retning.
Moren min er kanskje en demon.
Men det er ikke jeg. Jeg kan velge selv.
Velge min egen hensikt, mitt eget liv og mitt eget navn.
Hei! Jeg heter Madison. Kall meg Maddie.
Jeg heter Marcy McKenzie. Hyggelig å treffe deg.
Jeg heter Marion Woods.
Jeg vender tilbake til verden og går min egen vei.
Jeg forteller min egen historie.
Hun aktiverte en av maskinene våre og reiste til 2009.
Arbeidet hennes er fullført. Titan er nesten ferdig.
- Jeg drar aldri tilbake til Titan! - Jeg vil bare snakke.
Finn Emma og avslutt kretsløpet hennes.
- Du er truffet. - Nei, men lenken min...
Faen! Vi må stikke.
- Slutten nærmer seg. - Raskere enn ventet.
Dette er mine to beste menn. Finn vennene dine.
Men denne gangen fører du meg til dem.
Jeg tror at jeg forstår deg nå.
Det handler ikke om kontroll eller å gjenoppleve fortiden.
Du verdsetter ikke slikt.
Du er redd for slutten. Å havne i mørket, i den boksen for evig.
Boksen som vi alle en vakker dag havner i.
En redd, liten jente uten flere golemer å snakke med.
Til og med da du løy, fortalte du meg sannheten.
Det gjorde du også.
Deacon! Vi må ikke forlate ham igjen. Hans innsats her har vært avgjørende.
Vi har ikke tid.
Mr. Deacon er utrolig hardfør. Han kan ta vare på seg selv.
Takk for at du bekreftet at han er for svak til å svikte dere.
Jeg trengte bare en blodhund. Når han finner dem, så dør han, -
-sammen med alle du er glad i.
Jeg skal skade dem og knekke dem.
Vri dem om og la dem forblø.
Ikke noe våpen kan stoppe meg.
Jeg kommer til å gjøre det, for jeg har sett det, Katarina.
Jeg vet det.
For jeg er Vitnet.
Tekst: Eivor Bekkhus www.sdimedia.com